On Venemaa suuremahulise agressiooni 674. päev.
Ida-Ukrainast pärit Inna Šulženko on oma elu Tartu Postimehe lugejatega jaganud varsti kaks aastat. Viimased poolteist aastat on ta koos lastega elanud küll Vilniuses ning töötanud Punase Risti organisatsioonis, aga kuna ta mees Pavlo riigist lahkuda ei saa, tuleb Innal igatsuse leevendamiseks võtta ette pikki bussi- ja rongisõite. Nagu nüüdki aasta lõpul, mil ta on Ukrainas koos tütrega.
Inna Šulženko on Ukrainas veetnud juba mõne päeva, külastanud sõpru ja ajanud isiklikke asju. Tänane hommik näis nii tavaline. Sireenid – jah, nendega on kõik ju harjunud, tsiviilisikud ruttasid Dnipros ikkagi tööle. Ja siis korraga: purustatud kaubanduskeskus, leekides sünnitusmaja, rusud, haavatud ja surnud.
Jõulud Ukrainas
Inna Šulženko viibib Ukrainas 23. detsembrist alates. Jõulud veetsid nad Kropivnõtskõi linnas, mis jääb Dniprost paarisaja kilomeetri kaugusele läände, aga sinnagi langesid 27. detsembri hommikul raketid.
Ukrainas püüti tänavu jõule tõesti tähistada koos lääne kirikutega uue kalendri järgi, aga Inna ütleb, et vanemal põlvkonnal on selle muutusega keeruline kohaneda. Ka puuduvad neil vabad päevad, olgu jõulud uue või vana kalendri järgi – sõjaaja seadused, mil pühi ei peeta.
President Zelenskõi plaan välja kuulutada uus mobilisatsioon on kõigile valus teema.
«Sõda on kestnud pea kaks aastat, inimesed on väsinud ja lõpp võiks juba paista,» räägib ka Inna Šulženko. «Keegi ei taha ju surra! See on tõesti väga raske aeg meestele, kes võivad tööle minnes sattuda sõtta ja saada lihtsalt kahurilihaks... Ennekõike peaksid sõdima koolitatud ja treenitud sõjaväelased, see on ukrainlaste arvamus, mitte ainult minu oma.»