Eks emotsioonid ole määravad enamikus eluvaldkondades, poliitika pole erand. Sedamööda on üpris loogiline järeldada, et varem kahe vahel kõikunud valijad võivad oma otsuse teha nüüd Trumpi kasuks puhtalt selle pildi pealt, kuidas mees vaid mõni sekund pärast atentaati turvameeste vahelt verise näo välja murdis ja rusikat vibutades rahvamassi võitlust jätkama agiteeris.
Mis seal salata, sümbolina oligi too hetk seal Pennsylvania Butleri farmi messiväljal ülivõimas – eriti, kui asetada taustale küsimus sellest, kas vastaskandidaat president Joe Biden on veel üldse võimeline avalikel esinemistel prompteri abita adekvaatset teksti esitama.
Kahjuks on viimased päevad näidanud, et Trumpi tapmiskatse mõju USA, aga arvatavasti ka kogu läänemaailma poliitilisele kultuurile saab olema kõike muud kui tervendav.
See, kuidas kümned või sajad vabariiklased nädala alguses Milwaukees peetud partei kongressil Trumpi jäljendades oma parema kõrva sidemesse mähkisid, ületab isegi omaaegse kultusliku absurdisarja «South Park» kõige kirkamaid episoode.
Sümbolite tarvitamine on poliitikas möödapääsmatu, aga kui nendega lämmatatakse sisuline debatt, on asi nukker. Lõppude lõpuks pole ju valimised, eriti USA riigipea valimised mingi tõsielušõu, mis võib lõputiitrite järel järgmise etenduse ootuses unustusse vajuda. Mäng käib ju päriselt miljonite inimeste tuleviku peale.