Kas linnaloodus konkureerib lillepeenardega? Üldjuhul mitte. Mõlemale on linnas ruumi. Ka väga pisikesse aeda, rääkimata linnaväljakutest ja parkidest, mahub nii lillepeenar kui ka niidutaimede laiguke. Loovust ja leidlikkust rakendades pole vaja valida.
Samamoodi pole vaja valida, kas parkides heina niita või mitte. Mõlemat saab teha. Jätta osa pargist niitmata või harvemasse niitmisrežiimi, lubades kujuneda liigirikka taimekoosluse. Niita aga madal muru sinna, kus inimesed tahavad jalutada, mängida või pikniku pidada.
Linnaruumis kultuurtaimedega peenraid kujundades tuleks aga samuti silmas pidada keskkonnamõju. Valida saab liike, mis pakuvad tolmeldajatele peatuspaika ja kehakinnitust. Peenra saab kujundada nii, et seal poleks vaja liiga tihti liike vahetada, sest aiandussektori ökoloogiline jalajälg on paraku väga suur. See jälg algab kasvusubstraadiks kasutatavast turbast, mille tootmiseks kaevatakse üles meie väärtuslikke soid, jätkub plastist ühekorrapakendi ning tootmiseks kuluva energia- ja transpordikuluga ning lõpeb kastmiskuludega, sest peenrad-amplid on kuivamisele altimad kui looduslik mitmekesine niiduala.
Mida vähem piire linnalooduses, seda põnevam ja terviklikum meie elukeskkond on. Püüame õppida neid piire linnas märkama ja leevendama.
Minule jäävad väga tugevalt silma näiteks piirid vee ja maismaa vahel, mis lõikavad läbi kaldaalade sidususe, looduslike liikide võimaluse liikuda kaldalt vette ja veest kaldale ning tegutseda vee-maismaa piirialal. Tartus on Emajõe betoonkaldad sellisteks piirideks. Tekitades parema ühenduse vee ja maismaa vahel, kompenseerime jõudsalt piire, mis paratamatult linnaruumis olemas on.
Ökoloogi pilgu läbi on linnalooduse pendel tasakaalupunktist, rääkimata äärmusesse jõudmisest, veel väga kaugel. Liigirikast linnaruumi luues ei võta me ka inimestelt mitte midagi ära, vaid parandame hoopis ka iseenda elukeskkonda. Samal ajal maksame vähehaaval tagasi seda tohutut võlga, mis inimestel praegu looduse ees on.