![Inseneritudeng Yong (Yeo Jin-goo) aastal 1999.](http://f8.pmo.ee/DV-miym0OFPbsDAp66LVawPcbVA=/1442x0/filters:focal(1275x403:1301x426):format(webp)/nginx/o/2023/08/04/15500644t1h198a.jpg)
Reeglina on nii, et kui film ise ennast hästi tõsiselt võtab, häälestab see ka minu kui vaataja suhtumise – et kui tõsiselt, siis tõsiselt, ei ole siin mingit pullitegemist, ei ühtegi stsenaariumiauku ega nurga sirgeks laskmist.
Reeglina on nii, et kui film ise ennast hästi tõsiselt võtab, häälestab see ka minu kui vaataja suhtumise – et kui tõsiselt, siis tõsiselt, ei ole siin mingit pullitegemist, ei ühtegi stsenaariumiauku ega nurga sirgeks laskmist.
Loomulikult toimib ka vastupidine: kui film on algusest peale armsalt totakas, pehmeneb isegi kalestunud filmisõbra süda ning kõigis neis kohtades, kus on võimalik urgitseda, kaob soov toriseda, sest alati ei pea olema surmtõsine. «Südamehääl» just selline toredalt totakas ja seeläbi armas romantiline filmike ongi.
Aastal 1999 laenab üks tudenginoormees oma sõbralt raadiosaatja, sest tal lihtsalt tuli selline tuju. Et parasjagu on kuuvarjutuse öö, saab ta aparaati kasutades ühendust tüdrukuga, kellega tal ei tohiks olla kuidagi võimalik ühendust saada.