Tartu volikogu arutas 2008. aasta 13. märtsi istungil Võidu silla nime muutmise küsimust, kuid Reformierakonna, Keskerakonna ja Rahvaliidu koalitsioon lükkas ettepaneku tagasi. Täpsemini oli arutelul punkt pealkirjaga «Ettepaneku tegemine Tartu linnavalitsusele Võidu silla nime muutmiseks».
Ettepaneku tegi Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsioon, ettekandja oli volikogu liige Enn Tarto.
Volikogu stenogrammis on arutelu kulg üles tähendatud alljärgnevalt:
12. Ettepaneku tegemine Tartu Linnavalitsusele Võidu silla nime muutmiseks
– ettekandja linnavolikogu liige hr Enn Tarto:
Aitäh, härra juhataja, austatud volikogu liikmed, lugupeetud külalised, daamid ja härrad. Me arutame Tartu linnavolikogu otsuse eelnõud «Ettepaneku tegemine Tartu linnavalitsusele Võidu silla nime muutmiseks». Selle eelnõu on esitanud IRLi fraktsioon ja selle põhiline sisu on siin väga lihtne: teha linnavalitsusele ülesandeks korraldada Võidu silla nime muutmine ja teile lisatud õiendis on põhilised punktid äramainitud. Nimelt 1957. a-l valminud uus sild nimetati 1965. a-l Võidu sillaks selleks, et tähistada suures isamaasõjas saavutatud võidu 20. aastapäeva. Nagu me teame, tõi NSVL võit II maailmasõjas Eestile kaasa anastamise ja seejärel verise okupatsiooni. Seetõttu ei ole kohane Eesti rahvast 20. sajandil tabanud suurt kaotust isegi kaudsel moel nimetada võiduks. Nüüd rahvasuus on seda silda nimetatud ka Riia tänava sillaks, linlased on seda nimetanud ka Vana Turu sillaks ja alles täna ma sain ühe kirjaliku ettepaneku, et see võiks Matteuse sild olla. On, kuidas on, linnavalitsus peab sellega tegelema, aga kuna siiski ei ole tegemist nii lihtsa küsimusega, mis ainult Tartut puudutab, vaid puudutab kogu Eestit ja nimelt 1940. a-l Eesti Vabariik okupeeriti ja annekteeriti Nõukogude Liidu poolt, ma näen, et siin mõned naeravad, ja Eesti Vabariik on õigusliku järjepidevuse alusel taastatud riik, see ei ole Nõukogude Liidu lagunemisel tekkinud uus riik. Ja see on kinnitatud rahvahääletusel vastuvõetud 26. juunil 1992. a Eesti Vabariigi põhiseaduses ja õõhiseaduse rakendamise seaduses. Tähendab, ei saa olla mingit juttugi sellest, et 1944. a-l punaarmee midagi vabastas või et punaarmee võidud on meie võidud. Punalennukid pommitasid Narva linna puruks, see on nende võit, see ei ole meie võit. Nad pommitasid Tapat, nad pommitasid Tartut, see on nende võit, see ei ole meie võit. Varsti on ka see, kui punalennukid pommitasid Tartut. Tartu pommitamine on okupantide võit, aga mitte meie võit, ja see, et okupandid 25. märtsil 1949. a viisid läbi küüditamise, mille tulemusena plahvatuslikult toimus kolhooside moodustamine Eestis, see on ka nende võit, see ei ole praegu kehtiva Eesti Vabariigi võit. Nii et lisaks sellele, et ta tekitab segadust nüüd, kui me taastame silda, mis kunagi nimetati Vabaduse sillaks, ei tohi me suhtuda niimoodi, et see küsimus on lahtine küsimus. See ei ole lahtine, see, et meie naaberriigis Venemaal putinlased ei tunnista Eesti okupeerimist ja annekteerimist, see on nende rida, aga meie ei tohi ei otseselt ega kaudselt minna seda teed, et meie ei tunnista okupatsiooni ja annektsiooni. Kui arvatakse, et teeme nüüd väikse järeleandmise, tunnistame okupatsiooni ja annektsiooni, et siis meid jäetakse rahule. Ei jäeta, siis tuleb neid nõudmisi juurde, juurde ja juurde. Ja mis puutub nüüd põhiseadusse, siis see on kehtiv kõikidele Eesti Vabariigi kodanikele – minule, aselinnapeadele, kõigile on see kehtiv. Nii et selles mõttes ma arvan, et on igati mõistlik see silla nimi ära muuta ja kultuurikomisjoni enamus seda ka toetas. Kahjuks aselinnapea, nagu ma siit paberi pealt alles lugesin natuke aega tagasi, seda ei toeta, aga ma võtan siiski endale julguse ja kohustuse öelda, et volikogu liikmed toetaksid seda eelnõu ja et me muudaksime selle nime ära. Meie ei tohi samm-sammult minna taganemise teed. Me oleme teinud siin juba kompromisse mõningate loosungite suhtes, see mis oli Raadi järve ääres, aga seal on olukord keerulisem, seal on ka mälestustahvlid hukkunute nimedega, millel on ka ristimärgid peal ja kui sinna kogunevad II maailmasõjast osavõtnud lahingutes langenute mälestuseks Tartu ümbruskonnas või Tartus, see on iseasi ja ei läinud meie neid loosungeid maha võtma, mis ütlevad, et me oleme igavesti tänulikud oma okupantidele. See oli kompromiss, et mitte tekitada asjatut võimalust öelda, et just nagu meie oleks selle vastu, et inimesi käiakse mälestamas, kes on langenud II maailmasõjas. Selleks peab olema õigus kõigil, ükskõik, kus pool nad ka võitlesid, aga antud juhul minna kompromissele ja kaudselt eitada Eesti okupeerimist ja annekteerimist, on vale, ja sellepärast, kallid kolleegid, ma kutsun teid üles seda eelnõud toetama. Aitäh.