Sealt edasi oli juba loomulik jälgida, mida uut ta kirjutab ja mida uut ta ette võtab, sest näiteks see, et ta oli üks 40 kirja kaasautoreid, oli ju tegelikult tegu, mitte luule. See, kuidas ta selle kirja allakirjutamise suhtes hiljem käitus, oli samuti tegu. See, kuidas ta tõlkis, oli tegu, ja see, kuidas ta mõtles, oli ka tegu.
Me nägime Jaan Kaplinskit väga mitmest küljest. Kui me nüüd otsiksime kõikide nende külgede ühist nimetajat, siis ma ütleksin, et see oli ikkagi suhtumine loodusesse suure algustähega või olemisse suure algustähega, kuhu inimene kuulub. Mõnikord nagu värvilaik, mõnikord nagu tolmukübeke.
Vahetasime mõned kirjad, nende teemaks oli Jaan Kaplinski kui kiire inimese töö. Mul oli kahju, et ta jättis omal ajal väitekirja pooleli ja jõudis avaldada ainult mõned märkmed, aga need on siiamaani huvitavad, kuigi nad ei andnud tolle aja mõistes akadeemilise töö mõõtu välja.
Oli aeg, kus ta oli majanduslikult väga keerulistes olukordades. Mitte kogemata või lühikest aega, vaid pikemat aega. Et sellest välja tulla, tuli teha palju lauatagust tööd. Seda ta ka tegi. Tema artiklid olid sageli väga tihedad ja nõudsid suurt keskendumisvõimet ja ma saan aru, et see püsis tal ka haiguse kiuste. Selle haiguse täpset diagnoosi ma ei tea, aga see avaldus selles, et lihased hakkasid kärbuma, ta kaotas jõu, ta ei leppinud sellega ja ta ei leppinud ka sellega, et teda ühel päeval ei ole, kuigi ta ei tahtnud kannatuste pikendamist lõpmatuseni, ja nüüd need kannatused ongi läbi.