Imelik siiski, et keelele omistatakse vaenlase või liitlase märk. Pole ju vene keel iseenesest sugugi halb ega inetu. Vastupidi, see on väärikas kultuurkeel, mille oskusega saaks hakkama kuuendikul planeedist. Lugeda originaalis Puškinit või Dostojevskit on magus privileeg.
Nüüd on üles kasvanud põlvkond, kellele koolis pole vene keelest midagi külge jäänud. Mõni ei tunne kirillitsatki. Ju on see Vene ikkest lahti laulmise paratamatu tagajärg. Russofoobia lokkas täiega. Praegu on vene keel koolis valikaine. Hea seegi.
Laulukaare alla kogunedes ja eestikeelseid laule lauldes tõotame küll oma südames pakitseva emakeelearmastuse jätku, kuid igapäevaelus kipub see ununema.
Oma emakeele vaenlased oleme tegelikult ise. Pean silmas igapäevaellu tungivat kummalist kantseleilikku värdkeelt. On see usina projektikirjutamise paratamatu tagajärg? Linn ei ole enam linn, vaid linnaruum. Lapsed ei mängi enam õuel, vaid õuealal. Teostame tegevusi, selmet töid või asju lihtsalt ära teha.
Pidin esitama loomestipendiumi aruande tabeli kujul. Umbes nii, et mitu sõna päevas kirjutasin, kellega kohtusin, pealtvaatajate arv, projekti tulemus. Ma ei saa sellega hakkama.
Enam ei julge ka ajalehti lugeda, kuigi avaldan ise vahel leheveergudel arvamuslugusid. Näiteks võisin hiljuti (seoses lahustijoojate juhtumiga) lugeda meditsiiniametniku lauset: «Kannatanu tervise seisund võib kujuneda ka eluks sobimatuks.» Mh?
Sealsamas oli ka ühe ametniku pikk kirjutis «Kasutamata võimalused parema tervise tagamiseks». Ligi pool lehekülge parandamist, tõhustamist, edendamist, meetmete rakendamist. «Ent nendel, kellel on rohkem motivatsiooni ja ka suurem oht sõltuvusse sattuda, on tavaliselt väga vähe takistusi. Sellepärast on alkoholi ja tubaka mõju vähendamine kulgenud aeglaselt ning näitajad on väga problemaatilised, eriti meeste seas.» Mida sellega küll öelda taheti, jääb ähmaseks.