Ühesõnaga, kui kunagi kirjandusmajja tööle läksin, oli hea idee korraldada õhtuid inimestega, kes kukkusid milleski läbi, kuigi on kõigile tuttavad just õnnestumiste poolest. Püüdsin ka endast ses kontekstis – kuidas mul on miski sügavalt äpardunud – rääkida. Kohtasin arvamisi, et muidu kirjutan hästi, aga luuseriteema ikka ei kõneta. Kui on hästi, peaks näitamagi, et on hästi, ja kirjutama, et on veel paremini.
Eks teengi kogu aeg kõike hästi ja koolis olid mul ka kõik viied. Kirjanduses, mida muudest valdkondadest ehk paremini tean, kohtab kirjutajaid, kes on alati kirjandi eest viie saanud, õigeid mõtteid mõelnud, ja kui nad «päris kirjandusse» tulevad, siis kirjutavad ka viie peale. On hästi tublid. Ja imestavad, miks see, mis nad kirjutavad, tegelikult eriti huvitav ei ole. Kriitikas püüab see koolkond raamatuid hinnata selle järgi, mida tegelased teevad. Näiteks kas tarvitavad alkohoolseid jooke ja kui palju, on abielus või elavad patuelu ja kui poliitkorrektsed on nende mõtted.
4. septembril sai teoks kirjanike korraline üldkogu Tallinnas Harju 1 musta laega saalis. Tartu kirjanike buss ei olnud linnast väljagi jõudnud, kui juba purunes bussi parempoolne peegel. Kõiges sümbolit otsides hakkasingi kohe mõtlema, et kas me, kirjanikud, tahame oma nägu peeglist näha. Mõtlesin ka Nolani filmile, sest kirjanike buss jõudis uue kiirema teega pealinna ligi nelja tunniga, tehes korduvaid tagasipöördumisi ja olles seega väga «Teneti» moodi, kus rännatakse ajas sama teed, kust tuldi, ja nõnda hoitakse kokku ressurssi. Eks filmil ongi ühtlasi keskkonnahoidlik paatos, nagu korralikul Hollywoodi linateosel tänapäeval tavaks.