Päriselus võivad laused meenutada pigem kokku klopsitud sõnade jada, kus igal lauseliikmel justnagu on tähendus, aga osa sõnu on kui tarbetu koorem, mis muudab lause mõtte ähmaseks nagu läbi määrdunud teleskoobi vaadatud Kuu. Ühed sellised armastatud, kuid täiesti tarbetud ehk ballastsõnad on kasutama ja selle tuletised.
Mida arvata lausest «Pirogovi plats on suure kasutusaktiivsusega, ilmad lähevad ilusaks, juba esmaspäeval oli näha, et platsil on palju kasutajaid»? Kuidagi kummaline on mõelda, et kui ma lähen sõbrannaga Pirogovi platsile ehk Pirosse ja võtan kaasa head-paremat, et siis me niivõrd ei viida kenasti seal aega, kuivõrd kasutame platsi ja võibolla isegi «tõstame platsi kasutusaktiivsust». Ja ärge pahandage seal liialt kesvamärjukesega liialdanud kaaskodanikuga: ta mitte ei tukasta põõsa vilus, vaid kasutab platsi magamiseks (ja tõstab platsi kasutusaktiivsust).
Näiteks teatas üks lugupeetud ametnik, et ta kasutas kõndimist, tõenäoliselt pidas ta silmas seda, et tuli kohale jalgsi.
Kasutama-verbi armastataksegi üleliia pruukida niisugustes lausetes, kus on tegelikult täiesti olemas teine, täistähenduslik tegusõna, mis osava lausemoodustaja arvates miskipärast öeldiseks ei sobi ning seetõttu on teinud tast kantseliitliku mine-vormi ehk teonime. Nõnda manitseb üks spordiklubi, et riietumiseks ja pesemiseks tuleb kasutada ainult vastavaid riietusruume, ja palub võimaluse korral mitte kasutada 200 m ringi siserada treeningute läbiviimiseks. Lihtsam, otsem ja selgem oleks ju öelda, et riietuda tohib ainult riietusruumis ja klubi soovib, et siserajal trenni ei tehtaks.