Sel aastal saab sajand Tartu ülikooli tegutsema hakkamisest eestikeelse ja -meelse õppeasutusena 1919. aasta 1. detsembril, mispuhuks Gustav Suits kirjutas luuletuses «Õnnesoov»:
Veel purskab tuld ja suitseb sõja kuri kraater,
Kui valguse uus andja avand alma mater
Siin oma uksed vanad veerul vaikse mäe,
Mis esimest, ei viimset rõõmupidu näe.
Kui kaua me seda rõõmupidu siis näha saame? Kunagi pidasin pühaduse teotuseks ülikooli ühe õppejõu küsimust, ega ma ometi usu, et eesti keel ka veel 200 aasta pärast olemas on. Kuidas sai nii ometi küsida?! Eesti keel pidi ju jääma aegade lõpuni …
Kui rahvas uuesti liikuma hakkas, paistis nii loomulik, et eesti keele asjad lähevad pärast okupatsiooni uuesti paremaks. Ain Kaalep kõneles 1988. aastal Tartu muinsuskaitsepäevade murrangulisel rahvakogunemisel: «Omakeelne ülikool on eriline aare, mida me peame hoidma.» Tegelikult on see euroopaliku rahvusriigi iseolemise tagatis. Ja selle ülikooli püsimine on ühtlasi Eesti Vabariigi püsimise eeldus.
Omaaegne haritlaskond rajas riigi ja uskus eesti keele kandvusse, aga tema püsimine on praeguste ja tulevaste haritlaste kätes ja sõltub sellest, kas meie ka usume. Tollal otsustasid haritlased ja rahva juhid, kes ise olid saanud hariduse teistes keeltes ja osalt ka teiste maade õppeasutustes, et eesti keel hariduskeelena kannab küll.
Nüüdseks oleme olukorras, kus eesti keeles ja meie oma ülikoolides õppinud inimeste osalusel vähendatakse eesti keele rolli kõrgharidusõppes. See loovat kvaliteedi eelduse ja vajaliku rahvusvahelise keskkonna meil endil kodus. Justkui kunagise vene- ja saksakeelse keiserliku ülikooli aegadel, kui maarahva pojad ju ikkagi haritud said.